Top teme:
isključenja struje
isključenja vode
migranti
video nadzor grada
sport
uspešni mladi sugrađani
brza pruga
Pregleda: 1062
Predstava: Španska nevesta
ŠPANSKA NEVESTANa osnovu istoimenog romana književnice Ildiko Lovaš
AUTOR: Ildiko Lovaš
REDITELJ: Andraš Urban
ULOGE:
Emeše Nađabonji
Kinga Mezei, k.g.
Hermina G. Erdelji, k.g.
Emina Elor, k.g., dobitnica Sterijine nagrade i Patakijevog prstena
Agota Ferenc k.g.
Agota Silađi, k.g.
Timea Lerinc, k.g.
Zlatko Paković: U drugom licu
Tema je iz dva aspekta, predstava – iz dva nepodeljena dela. Prvi deo mogli bismo nazvati: ljubav bez braka. Drugi deo: brak bez ljubavi. U toj zakonomernoj isključivosti i jeste problem.
Temu braka iz romana Ildiko Lovaš „Španska nevesta“, dramaturškinja Kornelija Goli i reditelj Andraš Urban destilovali su do esencije, do razornih pitanja – kritike u braku svega postojećeg.
Na sceni subotičkog pozorišta „Deže Kostolanji“ ("Kosztolányi Dezső"), sedam izvrsnih glumica, Marta Bereš, Kinga Mezei, Hermina G. Erdelji, Emina Elor, Agota Ferenc, Agota Silađi, Timea Lerinc, igra jednu jedinu ulogu, možda i više likova, ali jednu jedinu ulogu, jednu jedinu funkciju – igra i o tome kritički (za)peva, horski ili solistički, svejedno, jer iz pojedinke ovde zbori hor generacija žena, ali i muškaraca, od Eve i Adama, kao što iz hora vapi sudbina svakog na brak, dresiranom željom, primoranog čoveka.
O tome je, dakle, reč. O funkciji koja se ispunjava životom ljudi kao što se administrativni formulari po sterilnim čekaonicama ispunjavaju dosadnim, očekivanim, predviđenim podacima i izjavama. Posredi je želja koja želi ono što.
Nije ovde, dakle, reč tek o nesrećnom braku ili nesrećnim brakovima, već o instituciji braka kao samoj nesreći; o formi nesreće na koju ljudi pristaju, nadajući se da će im upravo ona obezbediti okvir za sreću.
Tema je iz dva aspekta, predstava – iz dva nepodeljena dela. Prvi deo mogli bismo nazvati: ljubav bez braka. Drugi deo: brak bez ljubavi. U toj zakonomernoj isključivosti i jeste problem.
U prvom delu, pred nama se prostiru, kao persijski tepisi, sve one želje i svi oni zahtevi koje stasavajuće devojke postavljaju pred sebe, ne znajući da ih ti zahtevi i te želje čekaju od pamtiveka, kao stare jasle nova grla. Procvale devojke znaju ono starostavno znanje da moraju biti dobre zavodnice, a čedne sve dok ne upecaju muškarca „ponositog, skromnog, dragog i pažljivog“, koji
te „na vratima propušta ispred sebe“, da mu u braku potom glumi[ domaćicu i kurvu. I tako, egzistencija udvoje već u samoj želji biva svedena na puke manire, na onaj bon-ton koji je, neminovno, mal-ton, jer usiljeno dobro kad-tad proključa kao zlo. To je zakon istine.
Da, mi slušamo ovde priču propupele žene koja se zaljubljuje, i gledamo ljubav koja u braku vene u mržnju: predbračna žudnja pretvara se najpre u melanholiju, zatim u pasivnu agresiju. Da, mi gledamo tu pametnog i dobrog muškarca i vrsnog ljubavnika koji, posle svog ratnog iskustva, maltretira ženu. Ali, ta fabula koja ide ovim sledom, ljubav i mržnja, između kojih je rat kao spoljašnji uzrok uništavanja ljubavi i narušavanja jednog inače idiličnog odnosa, okoštala je forma jednog muzejskog znanja koje isključuje istinski uvid. A šta ako je rat tu jer su ljudi osuđeni na okoštale mirnodopske forme života, među kojima brak i nije baš na poslednjem mestu?!
Ova masovna nenavist, ovo nepodnošenje koje se kao magla provlači kroz brakove u svim klasama i društvenim slojevima nije, dakle, nekakva greška, greška u izboru partnera, nego epilog one opasne igre čiji je prolog „čedna“ želja da se odene bela, nevestinska odora.
Haljina u španskom stilu, pristigla iz Pariza, za svadbu, ta bela venčanica, oličenje je ove opasne veze. Junakinja Lovaševe to animalno naslućuje pred svoje zaruke: „Imala si osećaj kao da si na vlastitoj sahrani... osećala si kao da ti život nestaje u karnerima venčanice“.
Čitav ovaj aspekt ljubavi bez braka i žudnje za brakom, dat je u diskursu drugog lica. Junakinja, odnosno junakinje, sebi se obraćaju u drugom licu, o sebi pripovedaju u drugom licu. To nije slučajno, jer je identitet ličnosti napukao između onog što ona doista može da želi i onog što uzima da želi. Ja, to je neko drugi.
„Nikad nikome nećeš biti potrebna“, to je fraza straha, koji je emocionalni
adekvat onom neznanju da, kao žena, sebi samoj možeš da priuštiš zadovoljstvo za koje misliš da ti je neophodan muškarac.
Udruživanje ljudi moglo bi i moralo bi biti nešto sasvim drugo od udruženog interesa, bez obzira da li su interesni motivi ovde seksualni ili ekonomski. Kad-tad tu mora buknuti rat.
Najzad, samo malograđanski brak može biti srećan brak. Samo malograđanski brak jeste dobar brak.
Subotički „Kostolanji Deže“, pod rukovodstvom Andraša Urbana, danas je jedina preostala destilana ozbiljnih društvenih i antropoloških pitanja među srpskim pozorištima.
Zlatko Paković, Danas
13-14. septembar 2014.
![Predstava: Španska nevesta](/files/_thumb/1024x768/event/6/4/9/15649/15649-10703724-10152714659376974-88214877258067932.jpg)
Komentara
0
Napiši komentar
Mišljenja iznešena u komentarima su privatno mišljenje autora komentara i ne odražavaju stavove ovog Internet portala. Komentari su moderirani i odobravani u skladu sa opštim pravilima i uslovima.